ISSN 3083-7308 (Online) ISSN 3083-7308 (Print) Основна назва: ОТОРИНОЛАРИНГОЛОГІЯ Паралельна назва: OTORHINOLARYNGOLOGY Паралельна назва: OTORINOLARINGOLOGÌÂ Видання засновано у січні 1924 р. і до грудня 2018 р. виходило під назвою «Журнал вушних, носових і горлових хвороб». Journal title: Журнал вушних, носових і горлових хвороб Alternative title (Trans): Žurnal vušnih, nosovih ì gorlovih hvorob ISSN: 0044-4650 ISSN: 1029-3515 ISSN: 2528-8253 Проблематика: Висвітлення проблем, досягнень і перспектив розвитку вітчизняної і світової отоларингології, шляхів впровадження наукових розробок в практику охорони здоров'я Засновники Державна установа «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України» Громадська організація «Українське наукове медичне товариство лікарів-оториноларингологів» Свідоцтво про державну реєстрацію: серія КВ №23640-13480Р, видане Міністерством Юстиції України 20.12.2018 р. Видавець: ТОВ «ВІСТКА», м. Київ, Україна Мова видання: українська, англійська Індексація/реферування - “Наукова періодика України” (Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського) - DOAJ - Ulrich's Periodicals Directory - WorldCat - CrossRef (Cited-by-linking) - Google Scholar Архів журналу до 2022 р. у відткритому доступі знаходиться: https://archive.iol.com.ua/index.shtml - до 2025 у відткритому доступі знаходиться: https://journal.iol.com.ua/ Контактна інформація Адреса для кореспонденції: 03057, Україна, м. Київ, вул. Зоологічна, 3, Державна установа «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України». Україна Телефон/факс: тел. +38 (044) 483-12-82 Е-mail: amtc@kndio.kiev.ua сайт: https://www.iol.com.ua/
90 РОКІВ КАФЕДРІ ЛОР-ХВОРОБ ВНМУ ІМ. М. І. ПИРОГОВА
У роботі представлено історичні дані про виникнення і розвиток кафедри ЛОР-хвороб Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. У статті представлені основні дані про співробітників кафедри, напрямки і досягнення педагогічної, лікувальної, наукової та суспільної роботи.
Авторське право (c) 2026 ОТОРИНОЛАРИНГОЛОГІЯ
ПАТОГЕНЕТИЧНІ ТА КЛІНІЧНІ АСПЕКТИ ФІТОТЕРАПІЇ ГОСТРОГО РИНОСИНУСИТУ
Успіх лікувальної стратегії при гострому риносинуситі (ГРС) визначається не лише коректним вибором фармакологічного агенту, а й комплексною якістю надання медичної допомоги. Важливою умовою є всебічне консультування пацієнта стосовно специфіки дії медикаменту, регламенту його прийому (шляхів інтродукції, часових інтервалів, дозувального режиму та загальної тривалості терапії), а також превенція небажаних реакцій та оцінка інтеракції з іншими препаратами чи дієтичними чинниками. Поділ лікарських засобів на «ефективні» та «неефективні» є певною мірою релятивним. Навіть фармакологічний препарат із солідною доказовою базою може продемонструвати низьку клінічну результативність у разі помилкової діагностики або дефіциту знань про умови його застосування. Нівелювання цих чинників дозволяє суттєво інтенсифікувати терапевтичний успіх та підвищити профіль безпеки при купіруванні ГРС. Актуальність: Сучасна оториноларингологія активно імплементує фітонірингові засоби у протоколи лікування ГРС, що базуються на засадах доказової медицини. Згідно з положеннями міжнародного консенсусу EPOS 2020, конкретні рослинні формули, які мають рівень доказовості 1b за критеріями GRADE, інтегровано в алгоритми терапії вірусних та поствірусних форм риносинуситу. У цьому контексті особливий науковий інтерес викликає серія «Синус Гербал Стік» від вітчизняного виробника «Георг Біосистеми». Цей засіб базується на стандартизованому комплексі з одинадцяти фітоекстрактів: сухий екстракт звіробою (50 мг), солодки (50 мг), листя кропиви (40 мг), календули (40 мг), трави щавлю (36 мг), вербени (36 мг), квітів бузини (36 мг), первоцвіту (36 мг), подорожника (36 мг), стевії (25 мг) та тирличу (12 мг). Терапевтичний потенціал кожної складової верифікований тривалою практикою, а їхня синергічна взаємодія має вагоме наукове обґрунтування. Патогенетичне обґрунтування: Завдяки акумуляції біологічно активних нутрієнтів, «Синус Гербал Стік» реалізує полівекторний вплив, спрямований на деструкцію «замкнутого кола» патогенезу риносинуситу. Фармакодинамічна активність препарату включає секретолітичний, протизапальний, антиінфекційний та імуномодулюючий вектори. Використання даного засобу дозволяє уникнути надмірної поліпрагмазії – ситуації, коли для корекції ідентичного симптому призначається декілька дублюючих препаратів. Особливо гостро це питання стосується нераціональної антибіотикотерапії, що провокує глобальний розвиток резистентності мікроорганізмів. Висновки: Враховуючи наявні переконливі дані доказової медицини, препарати лінійки «Синус гербал стік» можуть розглядатися як засоби альтернативного вибору у лікуванні пацієнтів з неускладненим гострим риносинуситом.
СТОРОННІ ТІЛА ГОРТАНОГЛОТКИ ТА СТРАВОХОДУ З РІЗНИМ КЛІНІЧНИМ ПЕРЕБІГОМ ТА ЛІКУВАЛЬНОЮ ТАКТИКОЮ
Анотація Сторонні тіла гортаноглотки та стравоходу є складною проблемою практичної отоларингології. Несвоєчасна діагностика та видалення сторонніх тіл нерідко призводять до розвитку важких і небезпечних для життя ускладнень. Клінічна картина залежить від виду стороннього тіла, форми, величини, рівня його затримки, характеру пошкодження стравоходу. В статті описано три випадки сторонніх тіл гортаноглотки в ділянці першого звуження стравоходу з різною клінічною картиною від незначного дискомфорту та незручності при ковтанні до виражених больових і дисфагічних явищ, гіпертермії, інспіраторної задишки. Двоє хворих це жінки 68 та 71 рік і чоловік 42 роки. За характером сторонні тіла представлені курячими кістками, в одному випадку – шийний хребець курки. У однієї хворої стороннє тіло протікало з типовою клінічною картиною без ускладнення, а в двох випадках – ускладнені сторонні тіла з пошкодженням стінки гортаноглотки, шийного відділу стравоходу та яремної вени з розвитком флебіту. У одному випадку для підтвердження стороннього тіла проведена рентгенографія шийного відділу стравоходу в боковій проекції за Земцовим та контрастна рентгенографія, а в двох випадках КТ органів шиї. З лікувальної тактики для видалення стороннього тіла в одному випадку використано пряму піднаркозну гіпофарингоскопію, в другому – езофагоскопія з шийною езофаготомією зліва, і в третьому – стороннє тіло мʼяких тканин шиї видалено зовнішнім доступом з перевʼязкою внутрішньої яремної вени. Наведені клінічні випадки свідчать, що сторонні тіла гортаноглотки та стравоходу є складною проблемою отоларингології, а рання діагностика та невідкладне видалення сторонніх тіл з використанням сучасних методів знеболювання призводять до одужання і складають основу профілактики ускладнень.
ВОКАЛІЗАЦІЙНА АКТИВНІСТЬ ДОМАШНІХ ПАПУГ ЯК ПОТЕНЦІЙНИЙ ФАКТОР НЕЙРОСЕНСОРНОЇ ПРИГЛУХУВАТОСТІ: ПАТОФІЗІОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ І КЛІНІЧНЕ СПОСТЕРЕЖЕННЯ
Актуальність: Нейросенсорна приглухуватість (НСП) залишається одним із провідних порушень слухової функції у дорослого населення, що обумовлено як ендогенними, так і екзогенними чинниками. У той час як традиційно основну увагу приділяють впливу виробничого або імпульсного шуму, роль побутових джерел акустичного навантаження, зокрема гучних вокалізацій декоративних птахів, залишається недостатньо дослідженою. Результати: У роботі здійснено комплексний аналіз потенційного впливу вокалізацій домашніх папуг, переважно великих видів (Cacatuidae, Psittacidae), на формування хронічного акустичного стресу та прогресуючої сенсоневральної втрати слуху у власників. Наведено сучасні дані щодо інтенсивності звукового тиску, що продукується окремими видами папуг (до 140 дБ), та розглянуто патофізіологічні механізми ураження слухових структур у людини внаслідок дії надмірного шуму, зокрема ушкодження зовнішніх волоскових клітин, оксидативного стресу та синаптичної дегенерації. Описано клінічний випадок високочастотної приглухуватості у власника сенегальського папуги, що послужив імпульсом до формулювання дослідницької гіпотези. Також охарактеризовано поведінкові чинники, що впливають на інтенсивність вокалізацій у птахів, та запропоновано практичні рекомендації щодо профілактики слухових порушень при утриманні голосних видів папуг у побуті. Отримані дані вказують на необхідність подальших міждисциплінарних досліджень у сфері отології, зоології та побутової акустичної гігієни.
БАГАТОФАКТОРНИЙ АНАЛІЗ ПРИЧИН НЕЕФЕКТИВНОСТІ ЗАКРИТОЇ ТИМПАНОПЛАСТИКИ
Актуальність: Закрита тимпанопластика є одним із провідних методів реконструктивної хірургії середнього вуха, спрямованим на відновлення анатомічної цілісності барабанної перетинки та покращення звукопровідної функції при хронічних захворюваннях середнього вуха. Незважаючи на значний прогрес у розвитку отологічних методів та вдосконалення хірургічної техніки, частка незадовільних результатів залишається відносно високою, що робить вивчення факторів, що впливають на ефективність хірургічного втручання, особливо актуальним. Мета: Визначити комплекс факторів, що призводять до неефективності закритої тимпанопластики у пацієнтів із хронічними захворюваннями середнього вуха. Матеріали та методи: До дослідження включено 41 пацієнта, які перенесли закриту тимпанопластику в період 2020-2024 рр. У 67% пацієнтів первинне втручання було виконано у різних клініках Республіки Узбекистан. У багатопрофільній клініці «Бахтлі Хайот» проводилися повторні операції та комплексні обстеження, що включали клініко-морфологічний, функціональний та системний аналіз факторів, що впливають на результати хірургічного лікування. Результати: Повторні операції виявили комплекс морфологічних змін, що відбивають поєднання хронічного запалення, порушення вентиляції середнього вуха та вторинних процесів ремоделювання тканин. Найбільш частою патологічною ознакою було рубцево-адгезивне захворювання, що спостерігалося у 25 пацієнтів (61%). У 61% пацієнтів були виявлені захворювання носової порожнини та придаткових пазух носа, включаючи хронічний риніт та риносинусит, викривлення носової перегородки, гіпертрофію аденоїдної тканини та алергічні стани. Ці порушення порушували вентиляцію середнього вуха та сприяли ретракції трансплантату. Висновки: 1. Неефективність закритої тимпанопластики обумовлена ​​поєднанням морфологічних змін, порушенням функції євстахієвої труби та технічними аспектами операції. 2. Основними факторами несприятливих наслідків є: рубцювання – 61%, патологія риносинусів – 61%, холестеатому – 37%, рецидивна перфорація – 29%, нестабільність протеза – 24%. 3. Комплексна передопераційна діагностика та своєчасна корекція захворювань носової порожнини та придаткових пазух носа підвищують ефективність реконструктивної хірургії.
МІСЦЕ ВИКОРИСТАННЯ ЗБАГАЧЕНОГО ТРОМБОЦИТАМИ ФІБРИНУ ДЛЯ ЗАКРИТТЯ ПОСТТРАВМАТИЧНИХ ПЕРФОРАЦІЙ БАРАБАННИХ ПЕРЕТИНОК СЕРЕД СУЧАСНИХ ВАРІАНТІВ МІРИНГОПЛАСТИКИ У ПОСТРАЖДАЛИХ ВІД ВИБУХОВОЇ ТРАВМИ
Актуальність: Перфорації барабанної перетинки супроводжуються зниженням слуху та підвищеним ризиком ускладнень, що обґрунтовує пошук малоінвазивних і ефективних методів їх закриття. Мета: оцінка анатомічних та функціональних результатів мірингопластики із застосуванням збагаченого тромбоцитами фібрину (PRF). Матеріали і методи: До дослідження включено 36 пацієнтів віком 20-58 років із посттравматичними перфораціями барабанної перетинки. Усім виконували мірингопластику PRF-клаптем з подальшим клінічним, ендоскопічним та аудіометричним контролем. Результати: Повне анатомічне приживлення PRF-клаптя досягнуто у 33 (91,7%) випадках. Середнє зменшення кістково-повітряного інтервалу становило 24,3±3,1 дБ (p<0,001). Результати показали, що PRF-мірингопластика є ефективним і безпечним методом закриття перфорацій барабанної перетинки, що забезпечує високий рівень анатомічного загоєння та суттєве покращення слухової функції.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ЛІКУВАННЯ ХРОНІЧНОГО СИНУСИТУ У ДІТЕЙ ЗА ДОПОМОГОЮ ІНГАЛЯТОРА PARISINUS 2
У статті обговорюються клінічні особливості, патогенез та ефективність місцевої аерозольної терапії з інгалятором Parisinus 2 при хронічному синуситі у дітей. Результати клінічного дослідження за участю 60 дітей віком 7-14 років показали, що терапія з використанням інгалятора Parisinus 2 швидко полегшує симптоми запалення, відновлює мукоциліарний кліренс та продовжує ремісію. Цей метод був визнаний безпечним, ефективним та фізіологічно прийнятним для дітей.
ЗАСТОСУВАННЯ СПРЕЮ СПАРКЛІН ПРИ ЛІКУВАННІ МЕДИКАМЕНТОЗНОГО РИНІТУ ТА АДЕНОЇДИТУ
Актуальність дослідження полягає в необхідності подальшого удосконалення терапії, яка базується на протоколах лікування аденоїдиту та медикаментозного риніту, та направлена на найшвидше відновлення фізіологічної структури слизової оболонки порожнини носа та носоглотки. Мета: оптимізувати лікування хворих з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. Матеріали та методи: Дизайн дослідження: постмаркетингове порівняльне дослідження клінічної ефективності та переносимості спрею назального з морською водою «Спарклін» в комплексній терапії, що проводилося в паралельних групах. До дослідження включено100 пацієнтів з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. Дизайном дослідження є дослідження клінічної ефективності та переносимості спрею назального з морською водою «Спарклін» в комплексній терапії, що проводилося в паралельних групах. До дослідження включено 100 пацієнтів з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. З метою оцінки стану мукоциліарного транспорту під час лікування пацієнтам обох груп було проведено сахариновий тест, риноцитограма (мікроскопія мазка з порожнини носа) . Також під час проведення цієї процедури проводились виміри pH слизу за допомогою спеціального зонду (pH-метра) . Висновки: Назальний спрей «Спарклін» є ефективним засобом комплексної терапії медикаментозного риніту та аденоїдиту. Використання назального спрею “Спарклін” прискорює відновлення функції мукоциліарної системи слизової оболонки порожнини носа, покращує pH слизової оболонки порожнини носа та відновлює риноцитологічну картину у хворих на медикаментозний риніт та аденоїдні вегетації ІІ-ІІІ ст.
РІВЕНЬ ЦИНКУ, АКТИВНІСТЬ ЛАКТАТДЕГІДРОГЕНАЗИ ТА ЗВ’ЯЗУВАННЯ ІНСУЛІНУ ТКАНИНАМИ ХВОРИХ НА ПЛОСКОКЛІТИННИЙ РАК ГОРТАНІ
Актуальність: Плоскоклітинний рак гортані (ПКРГ) та гіпофарингеальної області є складною діагностичною та терапевтичною проблемою. Рання діагностика ПКРГ та виявлення механізмів його розвитку є важливими факторами для успішного лікування захворювання. Нещодавня COVID-19 (SARS-CoV-2) пандемія призвела до глобальної кризи охорони здоров’я та має довгострокові наслідки. Потенційно вразливими категоріями громадян були пацієнти з різними захворюваннями, в тому числі онкологічними. Мета: Визначити зміни маркерів розвитку ПКРГ: активність лактатдегідрогенази, кількість інсулінових рецепторів та зміни рівнів цинку залежно від перенесеної COVID-19 інфекції та морфологічних підтипів ПКРГ. Матеріали та методи: Досліджено зразки тканини гортані 52 пацієнтів з діагнозом плоскоклітинний рак гортані. Тканини відібрано відразу після хірургічної резекції пухлини. Готували гістологічні зрізи (товщиною 10 мкм) на мікротомі-кріостаті та фарбували N-(6-метокси-8-хінолініл)-4-метиленбензолсульфонамідом для визначення рівнів цинку, FITC-інсулін для оцінки зв’язування інсуліну та проводили каталітичну ідентифікацію лактатдегідрогеназної (ЛДГ) активності у середовищі лактату, НАД+ та нітротетразолію синього для контрастування ензиматичної реакції. Контролем слугували 25 зразків гортані пацієнтів, прооперованих прооперованих з приводу інших захворювань. Результати та обговорення: Узагальнені дані рівнів цинку у злоякісному епітелії ПКРГ та стромі пухлини не відрізняються від незлоякісного епітелію гортані та здорової сполучної тканини. Виявлено збільшення вмісту цинку та активності ЛДГ у пухлинах незроговілого ПКРГ відносно незлоякісного епітелію гортані та сполучної тканини під ним. Виявлено збільшення активності ЛДГ у стромі пухлини ПКРГ відносно здорової сполучної тканини. Виявлено зниження відношення активності ЛДГ злоякісний епітелій/строма у пацієнтів зі зроговілим та незроговілим ПКРГ. Зв’язування інсуліну тканинами злоякісного епітелію ПКРГ не відрізнялося від показників незлоякісного епітелію. Статистично достовірної різниці у зв’язуванні інсуліну тканинами строми пухлин та здоровою сполучною тканиною не виявлено. Сполучна тканина, яка оточує пухлину, мала велику кількість клітин із значною присутністю рецепторів зв’язування інсуліну. Вплив перенесеного COVID-19 та вакцинації на рівень цинку, активність ЛДГ та кількість інсулінових рецепторів у пухлинах ПКРГ не виявлено. Висновки: Показники вмісту цинку у злоякісному епітелії ПКРГ статистично не відрізняються від незлоякісного епітелію, але у сполучній тканині незроговілого ПКРГ мають тенденцію до зниження. У стромі ПКРГ активність ЛДГ значно вища порівняно з здоровою сполучною тканиною. Рівень зв’язування інсуліну незлоякісним та злоякісним епітелієм не відрізняється, а отже метаболічні шляхи, пов’язані з цим лігандом, працюють на однаковому рівні. У стромі та в тканинах навколо пухлини виявлено поодинокі або скупчення клітин, які мають значну присутність на своїй поверхні інсулін-зв’язуючих рецепторів. Захворювання та вакцинація COVID-19 не впливали на показники рівнів цинку, активності ЛДГ та зв’язування інсуліну тканинами ПКРГ.
АЛГОРИТМ ВИБОРУ АУТОЛОГІЧНОГО ХРЯЩОВОГО ТРАНСПЛАНТАТА ПРИ ВТОРИННІЙ РИНОПЛАСТИЦІ
Актуальність: Вторинна ринопластика є однією з найбільш складних та технічно вимогливих процедур у реконструктивній хірургії носа. Традиційно вибір типу аутологічного хрящового трансплантата базується на субʼєктивній оцінці анатомічних структур хірургом. Проте сучасні дослідження демонструють значні переваги використання обʼєктивних методів досліджень для планування складних реконструктивних втручань таких як методи променевих досліджень, в тому числі КТ. Тому передопераційна оцінка стану залишкової хрящової опори носа набуває актуальності в контексті планування обсягу реконструктивного втручання та вибору оптимального донорського матеріалу. Мета: Розробити обʼєктивний алгоритм вибору типу аутологічного хрящового трансплантата для вторинної ринопластики на основі даних променевих досліджень та клінічних даних. Матеріали та методи: У проспективне дослідження було включено 54 пацієнти віком від 18 до 60 років, які перенесли вторинну ринопластику з використанням аутологічних хрящових трансплантатів у період з січня 2022 по січень 2025 року. Всім пацієнтам у передопераційному періоді виконувалась мультиспіральна КТ ПНП. На основі отриманих даних КТ у поєднанні з клінічною оцінкою стану перегородки носа, верхніх латеральних хрящів носа та великих крильних хрящів і кісткової піраміди носа розраховувався розроблений нами бал хрящової опори за шкалою від 0 до 9 балів. Результати: Середній вік обстежуваних становив 37,5 років при діапазоні від 22 до 52 років, жінки становили 81,5% вибірки. Реберний хрящ був застосований у 37 пацієнтів (68,5%), септальний хрящ у 9 хворих (16,7%), а аурикулярний хрящ у 8 обстежених (14,8%). Розподіл пацієнтів за рівнем хрящової опори виявився клінічно значущим. Критична втрата опори, що відповідала балам від 0 до 2, спостерігалась у 5 пацієнтів (9,3%), що відповідало найважчим випадкам з множинними попередніми втручаннями. Помірна опора з балами від 3 до 5 діагностувалась у 37 обстежених (68,5%), а адекватна опора з балами від 6 до 9 зберігалась лише у 12 хворих (22,2%). Висновки: Бал хрящової опори носа є найбільш інформативним прогностичним фактором вибору типу хрящового трансплантата з важливістю 0,68 у моделі «дерева рішень», при цьому пацієнти з балом опори нижче 3 балів потребують обовʼязкового використання реберного хряща, в той час як при балі вище 7 можуть бути застосовані навіть фрагменти септального хряща за його наявності. Незважаючи на статистично значущу різницю у балі хрящової опори між групами, всі три типи аутологічних хрящових трансплантатів забезпечують задовільні функціональні та естетичні результати через дванадцять місяців після операції.
ЕФЕКТИВНІСТЬ НАЗАЛІЗАЦІЇ РЕШІТЧАСТОГО ЛАБІРИНТУ У ПАЦІЄНТІВ З ПОЛІПОЗНИМ РИНОСИНУСИТОМ
Хронічний риносинусит з поліпами (ХРСзП) залишається складною клінічною проблемою, що характеризується високою частотою рецидивів після стандартного хірургічного лікування. Останніми роками все більше уваги приділяється методиці назалізації решітчастого лабіринту, яка передбачає більш радикальний вплив на слизову оболонку як потенційне джерело Т2-запалення. Мета: Оцінити ефективність модифікованої назалізації решітчастого лабіринту порівняно з класичною функціональною ендоскопічною хірургією синусів (FESS) у пацієнтів з хронічним риносинуситом з поліпами (ХРСзП) з Т2-запаленням. Матеріали та методи: У дослідженні взяли участь 20 пацієнтів з ХРСзП, бронхіальною астмою та еозинофільним запаленням (100% Т2-тип). Пацієнти були розділені на дві групи по 10 осіб: група 1 – класична FESS з максимальним збереженням слизової оболонки; група 2 – модифікована назалізація решітчастого лабіринту з видаленням слизової та пластикою вільним слизовим лоскутом з дна носової порожнини. Якість життя оцінювали за опитувальником SNOT-22 та зворотньою візуальною аналоговою шкалою (ВАШ, 0–10 балів, вищі значення – кращий стан) до операції та через 3, 6 і 12 місяців після втручання. Статистичний аналіз проводили за допомогою t-критерію Стьюдента для незалежних вибірок. Результати: Групи були порівнянними за вихідними показниками (Lund-Mackay: 22 vs 20 балів; SNOT-22: 60,2 vs 62,6 балів). За ВАШ через 12 місяців середній бал у групі FESS становив 2,1 (95% ДІ 0,67-3,53), у групі назалізації – 7,1 (95% ДІ 5,67-8,53), p < 0,001. За SNOT-22 через 12 місяців: 21,4 (95% ДІ 8,52-34,28) проти 11,1 (95% ДІ -1,78-23,98), p = 0,217. Найбільша різниця спостерігалася на пізніх термінах спостереження, що свідчить про стійкіший ефект назалізації. Висновки: Модифікована назалізація решітчастого лабіринту забезпечує достовірно кращі довгострокові результати за суб’єктивними показниками якості життя порівняно з класичною FESS у пацієнтів з еозинофільним ХРСзП. Методика є перспективною для зменшення рецидивів та потреби в системних кортикостероїдах і біологічній терапії.
функціональна ендоскопічна хірургія синусів
ДИФЕРЕНЦІЮВАННЯ ЕКСПРЕСІЇ МУЦИНІВ MUC1 ТА MUC5AC У ТКАНИНІ ПІДНЕБІННИХ МИГДАЛИКІВ ПРИ ХРОНІЧНОМУ ТОНЗИЛІТІ
Мета: Вивчити особливості експресії муцинів MUC1 та MUC5AC у тканині піднебінних мигдаликів при хронічному тонзиліті та оцінити їх потенціал як біомаркерів активності захворювання. Матеріали та методи: Досліджено зразки тканини піднебінних мигдаликів, отримані під час тонзилектомії у 31 пацієнта з хронічним тонзилітом (компенсована форма – ДГ1, n=12; декомпенсована форма – ДГ2, n=19) та 29 осіб контрольних груп (КГ n=19, КГ2 n=10). Експресію муцинів визначали методом вестерн-блоттингу з денситометрією, нормалізуючи до β-актину (у.о.). Результати: Експресія гелеутворюючого муцину MUC5AC статистично значуще підвищена в обох групах порівняно з контролем (ДГ1: 6,83±2,14; ДГ2: 9,67±2,41; контроль: 2,18-2,94; p<0,001). Експресія трансмембранного муцину MUC1 мала двофазний характер: підвищення на 70-90 % у компенсованій формі та зниження на 38-42 % у декомпенсованій (p<0,001). Висновки: Підвищення експресії MUC5AC свідчить про активацію гіперсекреції слизу та порушення мукоциліарного кліренсу. Диференційовані зміни MUC1 відображають різні клінічні фенотипи захворювання. MUC5AC є перспективним біомаркером активності запального процесу при хронічному тонзиліті.
ІМУНОЛОГІЧНА ОЦІНКА ПРИ ХРОНІЧНОМУ НАЗОФАРИНГІТІ З РІЗНИМИ ВАРІАНТАМИ КОМОРБІДНОСТІ НАЗОФАРИНГЕАЛЬНОЇ ЗОНИ
Актуальність: Розуміння імунологічних особливостей при хронічному назофарингіті з чи без гіпертрофії глоткового мигдалика робить можливим призначати лікування на основі індивідуалізації згідно з конкретною патофізіологічною ситуацією і супутними станами назофарингеальної зони та імуного статусу дитини, що дозволяє досягти прецизійності фармакотерапії. Мета дослідження: Вивчити імунологічний профіль різних варіантів хронічного назофарингіту у дітей при різних асоційованих станах назо-фарингеальної зони для подальшої обґрунтованої модуляції активності носоглоткової імунної системи. Висновки: 1. Найбільші зміни як місцевого, так системного імунітету демонструють пацієнти груп ОГ I (без коморбідності) та ОГ III (ХНФ+АР). Однак такі показники системно-го імунітету у пацієнтів групи ОГ III (ХНФ +АР), як відсутність зниження Т-лімфоцити CD3+, зниження Т-лімфоцити CD8+, підвищений ІРІ, зниження Т-лімфоцити CD16+, підвищення Т-лімфоцити CD19+, зниження Т-лімфоцити CD25+, підвищення Ig М (мономерного), підвищення Ig Е вказують на імунологічний профіль алергіка. 2. Повний спектр змін усіх показників місцевого імунітету у РГС у хворих групи ОГ III (ХНФ+АР) – підвищення ІL-1β, зниження IFN-α, зниження sIgA – швидше за все, забезпечують хронізацію інфекційного запалення носоглотки у даної категорії обстежених. Представники групи ОГ II (ХНФ+ГГМ) показали високий рівень бактеріального навантаження у вигляді дисбіозу 3 ст. з лейкоцитозом сироватки крові та назального слизу на тлі системного імуні-тету в межах норми при помітному погіршені місцевого імунітету – підвищення ІL-1β, зниження sIgA у РГС. 3. Відмінності показників системного та місцевого, гуморального та клітинного імунітету на тлі кількісних та якісних змін мікробіому назо-фарингеальної зони у обстежених основних груп говорять про необ-хідність подальшого вивчення ефективності імунокорекції з диференційним підходом для кожного варіанту ХНФ.
ВИЗНАЧЕНЯ ЧИННИКІВ РОСТУ ТА ПРОЗАПАЛЬНИХ ЦИТОКІНІВ РІЗНОГО ТИПУ В ДИНАМІЦІ СПОСТЕРЕЖЕНЬ ПРИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНІЙ ТРАВМІ КЛУБОВОЇ КІСТКИ КРОЛІВ З ЗАСТОСУВАННЯМ БІОКОМПОЗИТУ «СИНТЕКІСТКА»
В останні десятиліття багато уваги приділяється застосуванню експериментальних моделей різних патологічних процесів для визначення основних механізмів їх патогенезу і вивчення дії нових фармакотерапевтичних засобів. До достатньо складних моделей відносяться моделі травматичних уражень кісткового апарату і особливо ті з них, що супроводжуються суттєвою реакцією нервової тканини її структур, наприклад, черепно-мозкові травми (ЧМТ). Нами було створено модель травми клубової кістки кроля без ураження кісткових мозкових структур і проведена експериментальна терапія локально ураженої ділянки із застосуванням біокомпозиту «Синтекістка» з динамічним морфологічним контролем стану травми протягом до 12 міс. спостережень, а також встановлено вплив хірургічного лікування із застосуванням гідроапатитного біокомпозиту. Мета: Визначити кількісні показники чинників росту та прозапальних цитокінів в сироватці крові дослідних кролів для обґрунтування патофізіологічних основ ефективної експериментальної терапії травми кістки та механізмів її репарації. Матеріал та методи: Дослідження прозапальних цитокінів за кількісним їх вмістом в сироватці крові кролів в точках досліджень: «0» – вихідний рівень до початку експерименту; «1» – через 1 міс. після нанесення травми без застосування біокомпозиту; «2» – через 1 міс. після травми із застосуванням біокомпозиту; «3» – через півроку без застосування біокомпозиту; «4» – через півроку із застосуванням біокомпозиту. Моделювання травматичного пошкодження кістки клубової у кролів, а також схеми лікування після травми проводилось, як було описано в наших попередніх дослідженнях. Досліджувались фактори росту і прозапальні цитокіни у вказані строки забору. Кров отримували з вени вуха у фіксований час. Досліджувався вміст у сироватці трансформуючого фактору росту (TGF-1β),фактору росту фібробластів, інтерлейкінів-6 та 1β, імуноглобуліну класу G. Дослідження проведено на двох групах кролів по 7 особин в кожній. У тварин забирали кров з вушної вени до моделювання травми клубової кістки. Отримували сироватку і витримували її в холодильнику при -200С не більше, ніж 3 міс. Моделювання травми проводили згідно рекомендацій А.Д. Бондарчук та співавторів та Kishchuk та співавторів. В контрольній групі лікування проводилось за допомогою фіксації частин кістки металевою пластиною з наступною фіксацією кінцівки. Хірургічне лікування із застосуванням БКС «Синтекістка» проводилось згідно раніше розроблених рекомендацій. Всі досліджувані чинники імунітету визначались імуноферментним методом з використанням аналізатора StatFax 2100 (CША) і наборів реактивів фірм Хема (Україна), Elabscience (США), Euroimmun (Бельгія). Притримувались рекомендацій статистичних програм Біостат-6 та Win-Pepi. Результати та їх обговорення: Аналізуючи отримані результати експериментальних досліджень та факти, зазначені в літературних джерелах з проблеми застосування біокомпозитних матеріалів з умовним позначенням «Синтекістка» для репарації кісток при травмах різної локалізації, можна зробити такі узагальнення: - застосування біокомпозитних матеріалів на гідроапатитній основі в хірургічному лікуванні травм кісток є більш патогенетично обґрунтованим методом, ніж металевий остеосинтез; - застосування біокомпозиту супроводжується системними змінамицитокінового профілю, зокрема, TGF-1β, фактору росту фібробластів, IL-6, інтерлейкіну-1β і наближення цих показників до рівня норми, що відмічалось в групі кролів із застосуванням біокомпозиту у кінці терміну спостережень, вказує на патогенетичність застосованого підходу до лікування травм кісток; - доцільним вважається подальше вивчення стану як системного, так і, особливо, місцевого (в рані) імунітету перед проведенням лікувального процесу із застосуванням біокомпозитних матеріалів «Синтекістка». Висновок: Зважаючи на особливості природньої репарації пошкодженої кісткової тканини, застосування біокомпозиту «Синтекістка» є перспективним методом для забезпечення повноцінної регенерації при травмах кісток.