ISSN 3083-7308 (Online) ISSN 3083-7308 (Print) Основна назва: ОТОРИНОЛАРИНГОЛОГІЯ Паралельна назва: OTORHINOLARYNGOLOGY Паралельна назва: OTORINOLARINGOLOGÌÂ Видання засновано у січні 1924 р. і до грудня 2018 р. виходило під назвою «Журнал вушних, носових і горлових хвороб». Journal title: Журнал вушних, носових і горлових хвороб Alternative title (Trans): Žurnal vušnih, nosovih ì gorlovih hvorob ISSN: 0044-4650 ISSN: 1029-3515 ISSN: 2528-8253 Проблематика: Висвітлення проблем, досягнень і перспектив розвитку вітчизняної і світової отоларингології, шляхів впровадження наукових розробок в практику охорони здоров'я Засновники Державна установа «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України» Громадська організація «Українське наукове медичне товариство лікарів-оториноларингологів» Свідоцтво про державну реєстрацію: серія КВ №23640-13480Р, видане Міністерством Юстиції України 20.12.2018 р. Видавець: ТОВ «ВІСТКА», м. Київ, Україна Мова видання: українська, англійська Індексація/реферування - “Наукова періодика України” (Національної бібліотеки України імені В.І. Вернадського) - DOAJ - Ulrich's Periodicals Directory - WorldCat - CrossRef (Cited-by-linking) - Google Scholar Архів журналу до 2022 р. у відткритому доступі знаходиться: https://archive.iol.com.ua/index.shtml - до 2025 у відткритому доступі знаходиться: https://journal.iol.com.ua/ Контактна інформація Адреса для кореспонденції: 03057, Україна, м. Київ, вул. Зоологічна, 3, Державна установа «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка Національної академії медичних наук України». Україна Телефон/факс: тел. +38 (044) 483-12-82 Е-mail: amtc@kndio.kiev.ua сайт: https://www.iol.com.ua/
СВІТЛІЙ ПАМ’ЯТІ ВАСИЛЯ ВАСИЛЬОВИЧА КІЩУКА
Авторське право (c) 2026 ОТОРИНОЛАРИНГОЛОГІЯ
ДО 85-РІЧНОГО ЮВІЛЕЮ АКАДЕМІКА РАЙСА КАЖЕНОВИЧА ТУЛЕБАЄВА
Ювілейна стаття присвячена 85-річчю від дня народження видатного вченого, академіка НАН РК Райса Кажкеновича Тулєбаєва. У роботі детально висвітлено його багаторічний науково-педагогічний шлях, громадську діяльність та фундаментальний внесок у розвиток медичної науки. Особливу увагу приділено ролі професора як засновника унікального напряму – екологічної оториноларингології, а також його вагомим заслугам у реформуванні системи охорони здоров'я Казахстану та підготовці висококваліфікованих наукових кадрів.
БОЙОВА АКУБАРОТРАВМА ТА МОЖЛИВОСТІ ПІДТРИМКИ КОМПЛЕКСНИМ ЗАСОБОМ КОХЛЕАТОН®
Актуальність. Регулярні ворожі обстріли території України призводять до масових мінно-вибухових травм (МВТ), невід'ємною частиною яких є акубаротравма (АБТ). Патогенез ураження внутрішнього вуха при АБТ має механічну, судинну (вазоконстрикція, ішемія) та метаболічну природи (оксидативний стрес, іонний дисбаланс, глутаматергічна ексайтотоксичність). Оскільки пріоритет на етапах евакуації надається лікуванню важких поранень тулуба та кінцівок, спеціалізована отіатрична допомога зазвичай є запізнілою, що веде до хронізації нейросенсорних порушень. Це зумовлює високу актуальність пошуку та застосування багатокомпонентних засобів патогенетичної спрямованості. Мета дослідження: оцінити клінічну ефективність комплексного засобу «Кохлеатон®» (екстракт кори французької приморської сосни, активна форма фолієвої кислоти, мелатонін, магній) у пацієнтів із гострою нейросенсорною приглухуватістю (ГНСП) та посттравматичним середнім отитом (ГПСО) внаслідок акубаротравми. Матеріали та методи. Під спостереженням перебувало 69 пацієнтів-чоловіків (середній вік – 36–38 років) з АБТ, отриманою під час бойових дій. У 89,7% осіб відзначалися поєднані соматичні поранення та контузія головного мозку. Хворі були розподілені на дві групи: перша група – 32 пацієнти з АБТ без розриву барабанної перетинки; друга група – 37 пацієнтів із перфорацією барабанної перетинки, яким виконали тимпанопластику І типу (ефективність відновлення мембрани – 94,6%). Засіб «Кохлеатон®» призначали як монотерапію протягом 30 діб, в середньому на 38–41 добу після отримання травми. Ефективність оцінювали за динамікою порогів слуху за кістковою (КП) та повітряною (ПП) провідністю на частотах 500–4000 Гц, а також за суб'єктивними симптомами (тинітус, запаморочення). Результати. У першій групі (без перфорації) застосування «Кохлеатону®» забезпечило зниження порогів слуху за КП на понад 10 дБ у 71,9% пацієнтів (із них у 21,9% – на понад 20 дБ). Середнє покращення за КП становило 11,7±4,6 дБ, за ПП – 10,8±5,8 дБ. У другій групі (після тимпанопластики) зниження порогів КП на понад 10 дБ зафіксовано у 56,8% постраждалих (у 10,8% – на понад 20 дБ); покращення слуху за ПП на понад 10 дБ відзначили 91,9% осіб (середній приріст за ПП – 19,7±5,6 дБ завдяки закриттю дефекту). Позитивну динаміку суб'єктивного шуму (зменшення інтенсивності, тривалості та зміну тональності) відзначили 100% пацієнтів обох груп, причому у 4 осіб тинітус зник повністю. Регрес вестибулярних розладів (запаморочення, атаксія) пацієнти зауважували вже з 10-ї доби прийому. Висновки. 1. Комплексний засіб «Кохлеатон®» демонструє високу терапевтичну ефективність щодо відновлення функції звукосприймаючого апарату у пацієнтів після акубаротравми навіть за умов відстроченого початку лікування. 2. Включення «Кохлеатону®» у післяопераційному періоді тимпанопластики стимулює нейропротекторний захист і покращує кохлеарну перфузію, протидіючи додатковій операційній травмі внутрішнього вуха. 3. Стовідсоткова позитивна динаміка щодо регресу тинітусу та швидке усунення вестибулярної симптоматики дозволяють рекомендувати «Кохлеатон®» як ефективний засіб патогенетичної підтримки при мінно-вибухових пошкодженнях органа слуху для військовослужбовців та цивільного населення.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ШИПУЧОГО НАЗАЛЬНОГО СПРЕЮ З CO₂ ДЛЯ ІРИГАЦІЙНО-ЕЛІМІНАЦІЙНОЇ ТЕРАПІЇ ПРИ ГОСТРОМУ БАКТЕРІАЛЬНОМУ РИНОСИНУСИТІ
Актуальність: Гострий риносинусит (ГРС) є одним із найпоширеніших захворювань верхніх дихальних шляхів. Водночас гострий бактеріальний риносинусит (ГБРС), як один із видів ГРС, також залишається досить розповсюдженим і становить близько 0,5-2% від усіх випадків патології. На сьогодні іригаційно-елімінаційна терапія сольовими розчинами визнана низкою міжнародних настанов, зокрема EPOS 2020, як високоефективний елемент лікування гострих і хронічних риносинуситів із високим рівнем доказовості. У сучасній літературі існує значна кількість публікацій, присвячених вибору оптимального складу водно-сольових розчинів для іригації порожнини носа. Зокрема, вивчається доцільність застосування ксилітолу, ментолу, різних електролітів, гіалуронової кислоти та багатьох інших ад'ювантних компонентів. Проте загальноприйнятих оптимальних комбінацій досі не визначено. Більшість робіт стосується виключно використання звичайного фізіологічного розчину, тоді як дані щодо додаткових речовин та їхнього можливого впливу на перебіг гострого процесу залишаються обмеженими. Мета: Оцінити клінічну ефективність та вплив на показники pH порожнини носа назального розчину «Спарклін» (0,9% розчин натрію хлориду з додаванням 0,4% CO₂) порівняно зі стандартним ізотонічним сольовим розчином у складі комплексної терапії гострого бактеріального риносинуситу. Матеріали та методи: Проведено проспективне контрольоване дослідження на базі КНП «Свято-Михайлівська клінічна лікарня м. Києва». До нього залучили 54 дорослих пацієнтів (віком 18-60 років) із верифікованим діагнозом ГБРС, яких розподілили на дві групи: контрольну (n = 28; іригація 0,9% розчином натрію хлориду) та основну (n = 26; іригація розчином «Спарклін»). Усі пацієнти отримували уніфіковану базову терапію: амоксицилін/клавуланат, комплексний фітопрепарат та ксилометазолін. Інтенсивність чотирьох провідних симптомів (головного болю, болю або дискомфорту у ділянці обличчя, закладеності носа та виділень) оцінювали за ВАШ (0-10 балів) у чотирьох часових точках: до початку терапії, одразу після першої іригації, на 7-му та 14-ту добу. Показники рН слизової оболонки нижнього носового ходу визначали за допомогою індикаторних тест-смужок «Combur» («Roche Diagnostics») в аналогічні терміни. Статистичну обробку отриманих результатів проводили за допомогою програмного забезпечення R. Результати: В обох групах зафіксовано статистично значуще зниження інтенсивності всіх симптомів до 14-ї доби (p < 0,001). Проте величина позитивного ефекту в групі «Спарклін» була суттєво вищою за всіма показниками: Cohen's d становив 7,51-8,26 проти 5,43-6,83 у контрольній групі. Одразу після першої іригації рівень рН в основній групі знизився з 7,52 до 6,63, тоді як у контрольній – залишився на вихідному рівні 7,52 (p < 0,001). На 14-ту добу середній рН у групі «Спарклін» становив 6,33±0,24 порівняно з 7,05±0,42 у контрольній групі (p < 0,001). Наприкінці спостереження виявлено статистично значущий прямий кореляційний зв'язок помірної сили між показниками залишкового рН та інтенсивністю всіх чотирьох симптомів (r=0,468-0,591, p<0,001). Висновки: Застосування CO₂-збагаченого ізотонічного розчину «Спарклін» у складі комплексної терапії ГБРС забезпечує статистично значуще ефективніше купування клінічної симптоматики та швидшу нормалізацію рН слизової оболонки порожнини носа порівняно зі стандартним ізотонічним розчином. Цей засіб може бути рекомендований як ефективний ад'ювантний компонент у лікуванні гострого бактеріального риносинуситу у дорослих пацієнтів.
ЕТІОЛОГІЧНІ ФАКТОРИ ТА КЛІНІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ХРОНІЧНОГО АДЕНОЇДИТУ У ДІТЕЙ ВІКОМ 2–10 РОКІВ
Актуальність: Хронічний аденоїдит є однією з найпоширеніших патологій верхніх дихальних шляхів у дітей, що асоціюється з порушенням носового дихання, гіпертрофією аденоїдів та розвитком ускладнень з боку середнього вуха. Мета: Дослідити основні етіологічні фактори та клінічні характеристики хронічного аденоїдиту у дітей віком 2–10 років. Методи: Комплексне обстеження було проведене у 87 дітей, які проходили лікування в клініці «Happy Life» та на клінічній базі Ташкентського державного медичного університету в період між 2023 і 2025 роками. Було застосовано клінічні, ендоскопічні, мікробіологічні, алергологічні та функціональні методи діагностики. Результати: Бактеріальну інфекцію було визначено як провідний етіологічний фактор, який виявили у 71,3% випадків. Герпесвірусні інфекції відігравали суттєву роль у дітей молодшого віку, тоді як значення алергічної сенсибілізації зростало з віком. Гіпертрофію аденоїдів II–III ступеня було діагностовано у 75,9% пацієнтів, а дисфункцію слухової труби виявлено у 24,1% обстежених дітей. Висновки: Отримані результати підкреслюють необхідність комплексного підходу до діагностики та ведення пацієнтів із хронічним аденоїдитом з урахуванням домінантних етіологічних тригерів.
СТОРОННІ ТІЛА ВУХА, НОСА ТА ГОРЛА У ДІТЕЙ: РЕТРОСПЕКТИВНИЙ АНАЛІЗ ЛОКАЛІЗАЦІЇ, ТИПІВ ТА ВІКОВОГО РОЗПОДІЛУ
Мета дослідження. Оцінити анатомічну локалізацію, типи матеріалів та віковий розподіл сторонніх тіл вуха, носа та горла (ЛОР-органів) у дітей, які потребували спеціалізованої медичної допомоги. Матеріали та методи. Проведено ретроспективний аналіз 101 випадку вилучення сторонніх тіл ЛОР-органів у пацієнтів педіатричного профілю, які були госпіталізовані до приймальних відділень приватної клініки «Xayat Medical» та Клініки Ташкентського державного медичного університету в період між січнем 2024 року та травнем 2026 року. Дані щодо демографічних характеристик пацієнтів, анатомічних зон та типів сторонніх предметів були систематизовані та проаналізовані за допомогою методів описової статистики. Результати. Вік пацієнтів варіював від 12 місяців до 15 років, а середній вік становив близько 3,4 року. Досліджувана когорта включала 58 хлопчиків (57,4%) та 43 дівчинки (42,6%). Сторонні тіла ЛОР-органів найчастіше виявляли у дітей віком до 7 років, що становило 57,4% (n = 58) від усіх клінічних спостережень. Домінуючою анатомічною локалізацією виявилася порожнина носа – 71 випадок (70,3%), на другому місці за частотою був зовнішній слуховий хід – 21 дитина (20,8%), а ураження гортані зафіксовано у 9 пацієнтів (8,9%). За типом матеріалу серед вилучених предметів переважали папір (18,8%), пластикові об'єкти (16,8%) та металеві вироби (13,9%). Висновки. Сторонні предмети ЛОР-органів найчастіше зустрічаються у немовлят, дітей раннього та дошкільного віку (до 7 років), із вищою поширеністю серед хлопчиків. Порожнина носа залишається первинною анатомічною зоною введення сторонніх тіл, тоді як звичайні побутові предмети та дрібні іграшки становлять більшість вилучених об'єктів. Це підкреслює нагальну потребу в посиленні батьківського контролю та проведенні цільового профілактичного навчання для вихователів.
ПОШИРЕНІСТЬ ТА ФАКТОРИ РИЗИКУ ПРОГРЕСУЮЧИХ СЕНСОНЕВРАЛЬНИХ ПОРУШЕНЬ СЛУХУ
Актуальність: Сенсоневральна приглухуватість (СНП) залишається однією з ключових проблем сучасної оториноларингології через тенденцію до хронізації та прогресування. Визначення прогностичних чинників та тригерів погіршення слуху є необхідним для розробки ефективних стратегій профілактики та лікування цієї патології. Мета: Вивчити особливості клінічного перебігу хронічної СНП, визначити частоту її прогресування та встановити провідні етіопатогенетичні чинники деградації слухової функції. Результати: Встановлено, що близько 20% випадків хронічної СНП мають прогресуючий перебіг. Вирішальний вплив на деградацію слуху та прогресування захворювання чинить патологія серцево-судинної системи. Її проявами є розлади мікроциркуляції, зміни реологічних властивостей крові та інші чинники, що дестабілізують судинне русло й церебральну гемодинаміку. До несприятливих прогностичних чинників прогресування СНП належать її судинний та акутравматичний ґенез, наявність супутньої соматичної патології (гіпертонічна хвороба, атеросклероз, серцева недостатність, цукровий діабет 2-го типу, варикозна хвороба, гіперхолестеринемія), а також гострі порушення мозкового кровообігу в анамнезі. Основними тригерами гострого погіршення слуху при прогресуючій СНП виступають гіпертонічні кризи та різкі коливання артеріального тиску, емоційне й фізичне перенапруження, стресові стани, акубаротравми, а також перенесені інфекції (насамперед COVID-19). У 84,2% випадків зниження слухової функції супроводжується суб’єктивним тинітусом (вушним шумом). Висновки: Отримані дані підтверджують високу чутливість кохлеовестибулярного апарату до гемодинамічних порушень. Комплексний облік виявлених коморбідних станів та судинних факторів ризику дозволяє прогнозувати характер перебігу хронічної СНП та оптимізувати терапевтичну тактику.
СТАБІЛОМЕТРИЧНИЙ АНАЛІЗ ПОСТУРАЛЬНОЇ СТАБІЛЬНОСТІ У ДІТЕЙ ІЗ ДВОБІЧНОЮ ХРОНІЧНОЮ СЕНСОНЕВРАЛЬНОЮ ГЛУХОТОЮ ПІСЛЯ КОХЛЕАРНОЇ ІМПЛАНТАЦІЇ
Актуальність: У дітей із глибокою сенсоневральною приглухуватістю та глухотою часто спостерігається супутня дисфункція вестибулярного апарату, зумовлена спільним ембріогенезом та анатомо-фізіологічною близькістю структур внутрішнього вуха. Кохлеарна імплантація (КІ) суттєво впливає на лабіринт, проте характер змін постурального контролю у педіатричній практиці залишається дискусійним. Мета: стабілометричний аналіз особливостей вестибулярної дисфункції у дітей із глухотою до та після кохлеарної імплантації, а також оцінка її впливу на постуральний контроль і моторні функції пацієнтів. Матеріали та методи: У дослідження включено 30 дітей (19 хлопчиків, 11 дівчаток) віком 4–9 років із двобічною хронічною сенсоневральною глухотою. Усім пацієнтам проведено КІ: у 10 випадках – одномоментну білатеральну, у 20 – унілатеральну. Комп'ютерну стабілометрію (апаратно-програмний комплекс «Stabilis», Україна) виконували до операції, на 3-тю добу та через 12 місяців після неї з реєстрацією параметрів мікродевіацій центра тиску (ЦТ) у стані спокою. Контрольну групу становили 30 здорових дітей аналогічного віку. Статистичну обробку проводили в IBM SPSS Statistics 26.0 із використанням t-критерію Стьюдента для парних вибірок. Результати: До операції у дітей із глухотою виявлено виражену ортостатичну нестабільність. На 3-тю добу після КІ фіксували початкову стадію вестибулярної адаптації з помірним зменшенням площі статокінезіграми. Через 12 місяців спостерігався високозначущий регрес стабілометричних індексів (p < 0,01): загальна довжина траєкторії (Length) у дітей 406 років зменшилася з 8642,3 мм до 2567,6 мм, а у дітей 7-9 років – з 4259,4 мм до 1007,3 мм; середня швидкість (AvgSpeed) знизилася зі 119,6 мм/с до 45,4 мм/с (4-6 років) та зі 105,2 мм/с до 25,2 мм/с (7-9 років). Максимальну ефективність відновлення балансу та симетрії девіацій (параметр RangeX) продемонструвала підгрупа з одномоментною білатеральною КІ завдяки відновленню бінауральної стимуляції. Виявлено слабку негативну кореляцію між показником Length через 12 місяців та віком на момент операції (r = -0,32); p < 0,05). Статевих відмінностей не виявлено. Післяопераційне запаморочення спостерігалося у 5 пацієнтів і повністю регресувало протягом 3 місяців без медикаментозної корекції. Висновки: Кохлеарна імплантація є ефективним тригером системної сенсомоторної інтеграції та центральної компенсації вестибулярного дефіциту у дітей із глухотою. Найбільш повне відновлення постурального контролю забезпечує одномоментна білатеральна імплантація, виконана у ранньому віці. Комп'ютерна стабілометрія виступає чутливим та об'єктивним методом моніторингу реабілітаційного процесу.
ЗАЛЕЖНІСТЬ КЛІНІЧНИХ ПРОЯВІВ ВІД ЛОКАЛІЗАЦІЇ ПАТОЛОГІЧНОГО ПРОЦЕСУ ПРИ ОБМЕЖЕНИХ ОРГАНІЧНИХ ЗАХВОРЮВАННЯХ ГОРТАНІ
Актуальність: Порушення голосу (дисфонія) є поширеним симптомом, який суттєво знижує якість життя пацієнтів і загрожує втратою працездатності особам голосо-мовних професій. У разі обмежених за розміром органічних уражень гортані клінічні прояви не завжди відповідають масштабу структурних змін. Це ускладнює вибір лікувальної тактики та потребує ретельного вивчення суб'єктивної симптоматики. Мета: оцінити характер скарг, ендоскопічну картину та особливості клінічних проявів дисфонії у пацієнтів із малими за обсягом органічними утвореннями гортані. Матеріали та методи: Обстежено 78 пацієнтів з обмеженою органічною патологією гортані. За результатами ендоскопічної ларингоскопії (обладнання «Karl Storz» та «XION», Німеччина) визначено нозологічну структуру групи: вузлики голосових складок – 39,0 %, поліпи – 21,0 %, папіломатоз – 13,0 %, гранульоми – 9,0 %, кісти – 8,0 % та фіброми – 4,0 %. Комплексне обстеження включало збір анамнезу, систематизацію скарг і визначення часу максимальної фонації (ЧМФ). Результати: З'ясовано, що провідним анамнестичним тригером розвитку патології для більшості обстежених було надмірне голосове навантаження на тлі супутніх запальних процесів ЛОР-органів, ГРВІ або психоемоційного стресу. Оцінювання ЧМФ за всіх нозологій не виявило специфічних особливостей (результати в межах 14–18 с). Ендоскопічна картина очікувано різнилася за топографією: вузлики та поліпи локалізувалися переважно на медіальному краї голосових складок, гранульоми – у задніх відділах, папіломи – у ділянці передньої комісури. Систематизація скарг засвідчила, що вираженість дисфонії корелювала не так із нозологічною формою, як з анатомічним розташуванням утворення. Висновки: Попри розмаїття нозологій, пацієнти з малими органічними утвореннями гортані мають однотипні скарги на стійку захриплість, дискомфорт і швидку втомлюваність голосу. Ступінь порушення голосової функції чітко залежить від топічної локалізації ураження: суттєвіші розлади фіксуються в разі розташування патологічного процесу на медіальному краї голосових складок (особливо в зоні передньої комісури), тоді як наявність утворень у задніх відділах гортані менше впливає на якість голосу.
РЕГІОНАЛЬНА ЗАХВОРЮВАНІСТЬ НА ГОСТРИЙ ТОНЗИЛІТ ТА ПАРАТОНЗИЛЯРНИЙ АБСЦЕС У 2025 РОЦІ
Актуальність: Гострий тонзиліт (ГТ) та його ускладнення у вигляді паратонзилярного абсцесу (ПТА) є серйозною проблемою для системи охорони здоров’я, яка додатково загострилася в Україні через постпандемічні ефекти COVID-19, тривалі воєнні дії та пов’язані з ними блекаути, масові переохолодження й обмеження доступу до медичної допомоги. Мета: визначити фактори ризику виникнення гострого тонзиліту та паратонзилярного абсцесу на основі аналізу клініко-демографічних та епідеміологічних показників регіональної захворюваності. Матеріали та методи: Проведено ретроспективне когортне дослідження за 2025 рік на базі КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня». Проаналізовано дані 87 пацієнтів, які проходили стаціонарне лікування: 42 особи з верифікованим ГТ та 45 пацієнтів із ПТА. Статистичну обробку даних виконували в середовищі програмного забезпечення R за допомогою описової статистики, критерію хі-квадрат Пірсона (χ2), критерію Манна – Вітні, а також методів логістичного та лінійного регресійного аналізу. Результати: Дослідження підтвердило виражену сезонність госпіталізацій із піком у зимово-весняний період (лютий–березень) та мінімумом улітку (p = 0,061). Виявлено сильний кореляційний зв'язок між обома нозологіями (r = 0,82; p < 0,001), при цьому загальна частка ПТА становила 11,0% від загальної кількості патологій. Медіанний вік пацієнтів із ПТА був статистично значущо вищим, ніж при ГТ (35,0 проти 28,0 року; p < 0,05). Логістична регресія виявила гетерогенність чинників ризику залежно від статі та віку. У підгрупі пацієнтів віком понад 30 років суттєвим чинником ризику розвитку ПТА є чоловіча стать (OR = 1,30), тоді як для жінок та старшої вікової категорії загалом визначальним предиктором є наявність рекурентного тонзиліту (OR = 1,56 та OR = 1,49 відповідно). Тривалість стаціонарного лікування при ПТА була значущо меншою, ніж при ГТ (6,0 проти 7,0 ліжко-днів; p = 0,001). Відповідно до лінійної регресії, наявність ПТА асоціюється зі скороченням госпіталізації (β = -0,48) за рахунок швидкого регресу симптомів після хірургічного розкриття абсцесу. Висновки: Результати дослідження підтверджують вікову та клінічну диференціацію епідемічного процесу при ГТ та ПТА в Броварському регіоні. Отримані дані мають практичне значення для прогнозування періодів максимального навантаження на отоларингологічну службу, раціонального розподілу стаціонарних ресурсів та вдосконалення критеріїв відбору пацієнтів груп високого ризику для проведення планової тонзилектомії.
СТАН БІОЕЛЕКТРИЧНОЇ АКТИВНОСТІ ГОЛОВНОГО МОЗКУ У ОСІБ З ХРОПІННЯМ
Актуальність: Обструктивні порушення дихання під час сну (ОПДС) та хропіння є значущою медико-соціальною проблемою, що суттєво підвищує ризик дорожньо-транспортних пригод, виробничого травматизму та зумовлює вагомий економічний тягар. Особливі труднощі у клінічній практиці викликає верифікація центрального апное сну (ЦАС), ґенез якого безпосередньо пов'язаний із патологією центральної нервової системи. На відміну від рутинної діагностики обструктивних подій, випадки ЦАС часто констатуються лише за результатами інструментального скринінгу без належної оцінки патофізіологічних механізмів та нейрофункціональних змін, що зумовлюють цей феномен. Мета дослідження: вивчити особливості нейрофункціонального стану та біоелектричної активності головного мозку за даними електроенцефалографії у пацієнтів із хропінням, обтяженим епізодами центрального апное сну, для розкриття центральних механізмів формування цієї патології. Матеріали та методи: Обстежено 101 пацієнта з хропінням та 15 соматично здорових осіб контрольної групи. Залежно від характеру респіраторних розладів пацієнти були розподілені на дві групи: 1-шу групу (порівняння) склали 53 особи з ізольованим обструктивним апное сну (ОАС); до 2-ї групи (основної) увійшли 48 пацієнтів із верифікованою змішаною формою апное, у яких реєструвалися епізоди ЦАС паралельно з обструктивними. Стан дихання оцінювали методом нічного кардіореспіраторного моніторингу за допомогою системи Somnocheck Micro (Löwenstein Medical, Німеччина). Електроенцефалографічне обстеження (ЕЕГ) виконували на комплексі «DX-Системи» (Україна) із проведенням якісного (візуально-графічного) та кількісного спектрального аналізу. Статистичну обробку здійснювали за допомогою критерію кутового перетворення Фішера (φ*). Результати та обговорення: Експертна оцінка нативних ЕЕГ дозволила виявити суттєві відмінності біоелектричної активності мозку у пацієнтів із хропінням порівняно з контролем. У представників 2-ї групи (із центральним компонентом апное) статистично значущо частіше фіксувалися такі паттерни, як відсутність реакції активації на відкривання очей (56,3% проти 37,7% у 1-й групі, (p < 0,05)), дифузна дезорганізація та десинхронізація основних кіркових ритмів (89,5% проти 67,9%, (p < 0,05)), а також явища гіперсинхронізації (37,5% проти 22,6%, (p < 0,05)). Найбільш виражені міжгрупові розбіжності (p < 0,01) виявлено за показниками загального зниження амплітуди ЕЕГ (54,1% у 2-й групі проти 28,3% у 1-й) та ознаками іритації діенцефально-стовбурових структур (68,8% проти 45,3%). Особливо демонстративною виявилася проба з гіпервентиляцією, яка викликала посилення патологічної та пароксизмальної активності у 77,1% пацієнтів із центральним апное проти 34,0% в ізольованій групі ОАС (p < 0,01), що вказує на надзвичайну чутливість їхнього лімбіко-діенцефального комплексу до коливань газового складу крові на тлі хронічної нічної гіпоксії. Частота реєстрації комплексів «гострий пік – повільна хвиля» у 2-й групі становила 43,8% проти 28,4% у 1-й (p < 0,05). Водночас частота ознак іритації лімбіко-діенцефальних структур та згладженості зональних розбіжностей в обох групах була співмірною (p > 0,05), що доводить універсальний характер цих порушень під впливом респіраторного стресу. Висновки 1. У пацієнтів із хропінням верифікуються виразні порушення біоелектричної активності головного мозку, що проявляються статистично значущим (\(p < 0,05\)) зростанням частоти дезорганізації ритмів, згладженості зональних розбіжностей, пригнічення реакції активації та підвищення індексу повільнохвильової активності з амплітудним акцентом у лобових і потиличних відведеннях. 2. Нейрофункціональні порушення мають чітку патогенетичну диференціацію: у пацієнтів із центральним компонентом апное сну деструктивні зміни ЕЕГ є суттєво глибшими та поширенішими, ніж у хворих на ізольоване обструктивне апное сну. 3. Наявність ознак іритації діенцефально-стовбурових структур, загальне зниження амплітуди ЕЕГ, посилення патологічної активності при гіпервентиляції, підвищення індексу повільнохвильової активності та реєстрація комплексів «гостра хвиля – повільна хвиля» є об'єктивними прогностичними маркерами розвитку центрального апное під час сну.
біоелектрична активність головного мозку
СТАН СИСТЕМНИХ ПРОЗАПАЛЬНИХ ЧИННИКІВ ІМУНІТЕТУ, АУТОІМУННИХ РЕАКЦІЙ НА НЕЙРОАНТИГЕНИ, ПОКАЗНИКІВ СТРЕСУ У ХВОРИХ НА ФРОНТО-БАЗИЛЯРНУ ТРАВМУ В НАЙБЛИЖЧОМУ ПЕРІОДІ ПІСЛЯ ХІРУРГІЧНОГО ЛІКУВАННЯ ІЗ ЗАСТОСУВАННЯМ БІОКОМПОЗИТНОГО МАТЕРІАЛУ
Обґрунтування: Хірургічне лікування травм лобної кістки (ТЛК) із наявністю дефектів черепа потребує ретельного моніторингу системного запалення та імунологічної відповіді для оцінки ефективності біокомпозитних матеріалів, що використовуються. Мета: оцінити динаміку рівнів кортизолу, прозапальних цитокінів (інтерлейкіну-1, інтерлейкіну-8, макрофагального запального протеїну (MIP-1β) та вираженість аутоімунних реакцій до специфічних нейроантигенів (основного білка мієліну та білка S100 у сироватці крові пацієнтів із травмою лобової кістки при госпіталізації, на 10-ту добу та через 1 місяць після хірургічного лікування залежно від використання стандартної методики або застосування біокомпозитного матеріалу «Синтекістка». Матеріали та методи: В обстеженні взяли участь 30 пацієнтів із травмою лобової кістки (ТЛК) віком 19-59 років. Залежно від характеру хірургічного втручання пацієнтів розподілили на дві клінічні групи: 1-а група (n = 10) – пацієнти, яких лікували за традиційною методикою (видалення кісткових уламків із наступним застосуванням пластичних матеріалів); 2-а група (n = 10) – пацієнти з ТЛК, яким виконували репозицію кісткових уламків із одночасним застосуванням біокомпозитного матеріалу «Синтекістка». Групу контролю становили 10 практично здорових осіб чоловічої статі (донори). Усім пацієнтам до початку лікування проводили забір крові з ліктьової вени для отримання сироватки, у якій визначали рівні кортизолу, прозапальних цитокінів та вираженість аутоімунних реакцій до специфічних білків нервової тканини. Результати: Установлено, що рівень кортизолу в сироватці крові хворих із ТЛК обох груп перевищував контрольні значення впродовж усього періоду спостереження (до 1 місяця). Ознак виражених алергічних реакцій на алоантигени нервової тканини протягом моніторингу виявлено не було. Рівень прозапального хемокіну – інтерлейкіну-8 – залишався підвищеним порівняно з контролем протягом 1 місяця. Вміст макрофагального запального протеїну (MIP-1β) був підвищеним на 10-ту добу спостереження, проте в подальшому, як і рівень інтерлейкіну-8, наближався до норми у хворих 2-ї групи. Обговорення: Вплив ТЛК на рівень кортизолу як стресорного чинника у сироватці крові був однаковим в обох групах – як за динамікою, так і за тривалістю періоду підвищення. Зниження рівня кортизолу наприкінці першого місяця після ТЛК в обох групах може свідчити про характерні ознаки перебігу травматичної хвороби незалежно від обраного методу лікування. Алергічні реакції на алоантигени нервової тканини (ОБМ та білок S-100) були виражені слабо, що свідчить про низький рівень автоімунізації за такого характеру ТЛК, і це узгоджується з даними наукової літератури. Коливання рівнів прозапальних цитокінів різних типів впродовж 1 місяця вказують на більш позитивну клініко-лабораторну динаміку у хворих другої групи, особливо в ланці хемокінів. Це є опосередкованим доказом переходу клітинних запальних реакцій у процеси регенерації. Застосування біокомпозитного матеріалу «Синтекістка» є ефективнішим при хірургічному лікуванні травм лобної кістки порівняно з традиційними методами.
ГЕРНІАЦІЯ СТРУКТУР СКРОНЕВО-НИЖНЬОЩЕЛЕПНОГО СУГЛОБУ У БАРАБАННУ ПОРОЖНИНУ: РОЛЬ FORAMEN TYMPANICUM У ПАТОГЕНЕЗІ ТА ДІАГНОСТИЦІ
Вступ: Герніація структур скронево-нижньощелепного суглоба (СНЩС) через барабанний отвір (foramen tympanicum, отвір Гушке) є рідкісною аномалією, зумовленою персистенцією ембріонального дефекту барабанної частини скроневої кістки. Ця патологія створює сполучення між СНЩС і зовнішнім слуховим ходом або середнім вухом, маскуючись під оториноларингологічні захворювання. Мета дослідження – проаналізувати роль персистуючого foramen tympanicum у розвитку герніації структур скронево-нижньощелепного суглоба, узагальнити сучасні дані щодо її патогенезу й клінічних проявів, а також оцінити можливості КТ і МРТ у діагностиці цієї патології. Матеріали та методи: У період із січня 2024 року по травень 2026 року на базі ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О. С. Коломійченка НАМН України» обстежено 150 пацієнтів (80 чоловіків, 70 жінок) віком 25–55 років із патологією скроневої кістки. Усім пацієнтам виконали мультидетекторну КТ (товщина зрізу 0,5–0,6 мм), а за потреби – МРТ СНЩС із індукцією магнітного поля 1,5 Тл із динамічними функціональними пробами (з відкритим та закритим ротом). Результати: У структурі виявленої патології переважали: хронічний середній отит – 43,3 % (n = 65), мастоїдит – 16,7 % (n = 25), фенестральний отоспонгіоз – 12,0 % (n = 18), холестеатома – 10,0 % (n = 15), осифікувальний лабіринтит – 9,3 % (n = 14), екзостози зовнішнього слухового ходу – 3,3 % (n = 5). У 4,0 % (n = 6) осіб змін не виявлено. Герніацію структур СНЩС через отвір Гушке діагностовано у 2 пацієнток (1,3 % від загальної вибірки та 2,9 % серед жінок). Основними скаргами були біль у ділянці СНЩС, шум у вухах під час жування (жувальний тинітус) та відчуття стороннього тіла в зовнішньому слуховому ході. КТ чітко візуалізувала дефект стінки слухового ходу (4,5 × 5,0 мм), а МРТ підтвердила суглобове походження пролабованих ретродискових тканин у динаміці. Розроблено та впроваджено покроковий алгоритм КТ/МРТ-діагностики для диференціації герніації з новоутвореннями та грануляціями. Висновки: Герніація структур СНЩС через отвір Гушке є казуїстично рідкісною патологією (1,3 %), яка вимагає мультидисциплінарної настороженості ЛОР-лікарів та щелепно-лицевих хірургів. КТ є методом вибору для морфометрії кісткового дефекту, тоді як динамічна МРТ є вирішальною для верифікації м’якотканинного субстрату. Запропонований КТ/МРТ-алгоритм оптимізує діагностичний пошук, запобігає виконанню помилкових небезпечних біопсій і забезпечує вибір адекватної лікувальної тактики.
Ключові слова: скронево-нижньощелепний суглоб, отвір Гушке, foramen tympanicum, герніація, комп’ютерна томографія, магнітно-резонансна томографія, диференційна діагностика.
90 РОКІВ КАФЕДРІ ЛОР-ХВОРОБ ВНМУ ІМ. М. І. ПИРОГОВА
У роботі представлено історичні дані про виникнення і розвиток кафедри ЛОР-хвороб Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова. У статті представлені основні дані про співробітників кафедри, напрямки і досягнення педагогічної, лікувальної, наукової та суспільної роботи.
ПАТОГЕНЕТИЧНІ ТА КЛІНІЧНІ АСПЕКТИ ФІТОТЕРАПІЇ ГОСТРОГО РИНОСИНУСИТУ
Успіх лікувальної стратегії при гострому риносинуситі (ГРС) визначається не лише коректним вибором фармакологічного агенту, а й комплексною якістю надання медичної допомоги. Важливою умовою є всебічне консультування пацієнта стосовно специфіки дії медикаменту, регламенту його прийому (шляхів інтродукції, часових інтервалів, дозувального режиму та загальної тривалості терапії), а також превенція небажаних реакцій та оцінка інтеракції з іншими препаратами чи дієтичними чинниками. Поділ лікарських засобів на «ефективні» та «неефективні» є певною мірою релятивним. Навіть фармакологічний препарат із солідною доказовою базою може продемонструвати низьку клінічну результативність у разі помилкової діагностики або дефіциту знань про умови його застосування. Нівелювання цих чинників дозволяє суттєво інтенсифікувати терапевтичний успіх та підвищити профіль безпеки при купіруванні ГРС. Актуальність: Сучасна оториноларингологія активно імплементує фітонірингові засоби у протоколи лікування ГРС, що базуються на засадах доказової медицини. Згідно з положеннями міжнародного консенсусу EPOS 2020, конкретні рослинні формули, які мають рівень доказовості 1b за критеріями GRADE, інтегровано в алгоритми терапії вірусних та поствірусних форм риносинуситу. У цьому контексті особливий науковий інтерес викликає серія «Синус Гербал Стік» від вітчизняного виробника «Георг Біосистеми». Цей засіб базується на стандартизованому комплексі з одинадцяти фітоекстрактів: сухий екстракт звіробою (50 мг), солодки (50 мг), листя кропиви (40 мг), календули (40 мг), трави щавлю (36 мг), вербени (36 мг), квітів бузини (36 мг), первоцвіту (36 мг), подорожника (36 мг), стевії (25 мг) та тирличу (12 мг). Терапевтичний потенціал кожної складової верифікований тривалою практикою, а їхня синергічна взаємодія має вагоме наукове обґрунтування. Патогенетичне обґрунтування: Завдяки акумуляції біологічно активних нутрієнтів, «Синус Гербал Стік» реалізує полівекторний вплив, спрямований на деструкцію «замкнутого кола» патогенезу риносинуситу. Фармакодинамічна активність препарату включає секретолітичний, протизапальний, антиінфекційний та імуномодулюючий вектори. Використання даного засобу дозволяє уникнути надмірної поліпрагмазії – ситуації, коли для корекції ідентичного симптому призначається декілька дублюючих препаратів. Особливо гостро це питання стосується нераціональної антибіотикотерапії, що провокує глобальний розвиток резистентності мікроорганізмів. Висновки: Враховуючи наявні переконливі дані доказової медицини, препарати лінійки «Синус гербал стік» можуть розглядатися як засоби альтернативного вибору у лікуванні пацієнтів з неускладненим гострим риносинуситом.
СТОРОННІ ТІЛА ГОРТАНОГЛОТКИ ТА СТРАВОХОДУ З РІЗНИМ КЛІНІЧНИМ ПЕРЕБІГОМ ТА ЛІКУВАЛЬНОЮ ТАКТИКОЮ
Анотація Сторонні тіла гортаноглотки та стравоходу є складною проблемою практичної отоларингології. Несвоєчасна діагностика та видалення сторонніх тіл нерідко призводять до розвитку важких і небезпечних для життя ускладнень. Клінічна картина залежить від виду стороннього тіла, форми, величини, рівня його затримки, характеру пошкодження стравоходу. В статті описано три випадки сторонніх тіл гортаноглотки в ділянці першого звуження стравоходу з різною клінічною картиною від незначного дискомфорту та незручності при ковтанні до виражених больових і дисфагічних явищ, гіпертермії, інспіраторної задишки. Двоє хворих це жінки 68 та 71 рік і чоловік 42 роки. За характером сторонні тіла представлені курячими кістками, в одному випадку – шийний хребець курки. У однієї хворої стороннє тіло протікало з типовою клінічною картиною без ускладнення, а в двох випадках – ускладнені сторонні тіла з пошкодженням стінки гортаноглотки, шийного відділу стравоходу та яремної вени з розвитком флебіту. У одному випадку для підтвердження стороннього тіла проведена рентгенографія шийного відділу стравоходу в боковій проекції за Земцовим та контрастна рентгенографія, а в двох випадках КТ органів шиї. З лікувальної тактики для видалення стороннього тіла в одному випадку використано пряму піднаркозну гіпофарингоскопію, в другому – езофагоскопія з шийною езофаготомією зліва, і в третьому – стороннє тіло мʼяких тканин шиї видалено зовнішнім доступом з перевʼязкою внутрішньої яремної вени. Наведені клінічні випадки свідчать, що сторонні тіла гортаноглотки та стравоходу є складною проблемою отоларингології, а рання діагностика та невідкладне видалення сторонніх тіл з використанням сучасних методів знеболювання призводять до одужання і складають основу профілактики ускладнень.
ВОКАЛІЗАЦІЙНА АКТИВНІСТЬ ДОМАШНІХ ПАПУГ ЯК ПОТЕНЦІЙНИЙ ФАКТОР НЕЙРОСЕНСОРНОЇ ПРИГЛУХУВАТОСТІ: ПАТОФІЗІОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ І КЛІНІЧНЕ СПОСТЕРЕЖЕННЯ
Актуальність: Нейросенсорна приглухуватість (НСП) залишається одним із провідних порушень слухової функції у дорослого населення, що обумовлено як ендогенними, так і екзогенними чинниками. У той час як традиційно основну увагу приділяють впливу виробничого або імпульсного шуму, роль побутових джерел акустичного навантаження, зокрема гучних вокалізацій декоративних птахів, залишається недостатньо дослідженою. Результати: У роботі здійснено комплексний аналіз потенційного впливу вокалізацій домашніх папуг, переважно великих видів (Cacatuidae, Psittacidae), на формування хронічного акустичного стресу та прогресуючої сенсоневральної втрати слуху у власників. Наведено сучасні дані щодо інтенсивності звукового тиску, що продукується окремими видами папуг (до 140 дБ), та розглянуто патофізіологічні механізми ураження слухових структур у людини внаслідок дії надмірного шуму, зокрема ушкодження зовнішніх волоскових клітин, оксидативного стресу та синаптичної дегенерації. Описано клінічний випадок високочастотної приглухуватості у власника сенегальського папуги, що послужив імпульсом до формулювання дослідницької гіпотези. Також охарактеризовано поведінкові чинники, що впливають на інтенсивність вокалізацій у птахів, та запропоновано практичні рекомендації щодо профілактики слухових порушень при утриманні голосних видів папуг у побуті. Отримані дані вказують на необхідність подальших міждисциплінарних досліджень у сфері отології, зоології та побутової акустичної гігієни.
БАГАТОФАКТОРНИЙ АНАЛІЗ ПРИЧИН НЕЕФЕКТИВНОСТІ ЗАКРИТОЇ ТИМПАНОПЛАСТИКИ
Актуальність: Закрита тимпанопластика є одним із провідних методів реконструктивної хірургії середнього вуха, спрямованим на відновлення анатомічної цілісності барабанної перетинки та покращення звукопровідної функції при хронічних захворюваннях середнього вуха. Незважаючи на значний прогрес у розвитку отологічних методів та вдосконалення хірургічної техніки, частка незадовільних результатів залишається відносно високою, що робить вивчення факторів, що впливають на ефективність хірургічного втручання, особливо актуальним. Мета: Визначити комплекс факторів, що призводять до неефективності закритої тимпанопластики у пацієнтів із хронічними захворюваннями середнього вуха. Матеріали та методи: До дослідження включено 41 пацієнта, які перенесли закриту тимпанопластику в період 2020-2024 рр. У 67% пацієнтів первинне втручання було виконано у різних клініках Республіки Узбекистан. У багатопрофільній клініці «Бахтлі Хайот» проводилися повторні операції та комплексні обстеження, що включали клініко-морфологічний, функціональний та системний аналіз факторів, що впливають на результати хірургічного лікування. Результати: Повторні операції виявили комплекс морфологічних змін, що відбивають поєднання хронічного запалення, порушення вентиляції середнього вуха та вторинних процесів ремоделювання тканин. Найбільш частою патологічною ознакою було рубцево-адгезивне захворювання, що спостерігалося у 25 пацієнтів (61%). У 61% пацієнтів були виявлені захворювання носової порожнини та придаткових пазух носа, включаючи хронічний риніт та риносинусит, викривлення носової перегородки, гіпертрофію аденоїдної тканини та алергічні стани. Ці порушення порушували вентиляцію середнього вуха та сприяли ретракції трансплантату. Висновки: 1. Неефективність закритої тимпанопластики обумовлена ​​поєднанням морфологічних змін, порушенням функції євстахієвої труби та технічними аспектами операції. 2. Основними факторами несприятливих наслідків є: рубцювання – 61%, патологія риносинусів – 61%, холестеатому – 37%, рецидивна перфорація – 29%, нестабільність протеза – 24%. 3. Комплексна передопераційна діагностика та своєчасна корекція захворювань носової порожнини та придаткових пазух носа підвищують ефективність реконструктивної хірургії.
МІСЦЕ ВИКОРИСТАННЯ ЗБАГАЧЕНОГО ТРОМБОЦИТАМИ ФІБРИНУ ДЛЯ ЗАКРИТТЯ ПОСТТРАВМАТИЧНИХ ПЕРФОРАЦІЙ БАРАБАННИХ ПЕРЕТИНОК СЕРЕД СУЧАСНИХ ВАРІАНТІВ МІРИНГОПЛАСТИКИ У ПОСТРАЖДАЛИХ ВІД ВИБУХОВОЇ ТРАВМИ
Актуальність: Перфорації барабанної перетинки супроводжуються зниженням слуху та підвищеним ризиком ускладнень, що обґрунтовує пошук малоінвазивних і ефективних методів їх закриття. Мета: оцінка анатомічних та функціональних результатів мірингопластики із застосуванням збагаченого тромбоцитами фібрину (PRF). Матеріали і методи: До дослідження включено 36 пацієнтів віком 20-58 років із посттравматичними перфораціями барабанної перетинки. Усім виконували мірингопластику PRF-клаптем з подальшим клінічним, ендоскопічним та аудіометричним контролем. Результати: Повне анатомічне приживлення PRF-клаптя досягнуто у 33 (91,7%) випадках. Середнє зменшення кістково-повітряного інтервалу становило 24,3±3,1 дБ (p<0,001). Результати показали, що PRF-мірингопластика є ефективним і безпечним методом закриття перфорацій барабанної перетинки, що забезпечує високий рівень анатомічного загоєння та суттєве покращення слухової функції.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ЛІКУВАННЯ ХРОНІЧНОГО СИНУСИТУ У ДІТЕЙ ЗА ДОПОМОГОЮ ІНГАЛЯТОРА PARISINUS 2
У статті обговорюються клінічні особливості, патогенез та ефективність місцевої аерозольної терапії з інгалятором Parisinus 2 при хронічному синуситі у дітей. Результати клінічного дослідження за участю 60 дітей віком 7-14 років показали, що терапія з використанням інгалятора Parisinus 2 швидко полегшує симптоми запалення, відновлює мукоциліарний кліренс та продовжує ремісію. Цей метод був визнаний безпечним, ефективним та фізіологічно прийнятним для дітей.
ЗАСТОСУВАННЯ СПРЕЮ СПАРКЛІН ПРИ ЛІКУВАННІ МЕДИКАМЕНТОЗНОГО РИНІТУ ТА АДЕНОЇДИТУ
Актуальність дослідження полягає в необхідності подальшого удосконалення терапії, яка базується на протоколах лікування аденоїдиту та медикаментозного риніту, та направлена на найшвидше відновлення фізіологічної структури слизової оболонки порожнини носа та носоглотки. Мета: оптимізувати лікування хворих з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. Матеріали та методи: Дизайн дослідження: постмаркетингове порівняльне дослідження клінічної ефективності та переносимості спрею назального з морською водою «Спарклін» в комплексній терапії, що проводилося в паралельних групах. До дослідження включено100 пацієнтів з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. Дизайном дослідження є дослідження клінічної ефективності та переносимості спрею назального з морською водою «Спарклін» в комплексній терапії, що проводилося в паралельних групах. До дослідження включено 100 пацієнтів з медикаментозним ринітом та аденоїдитом. З метою оцінки стану мукоциліарного транспорту під час лікування пацієнтам обох груп було проведено сахариновий тест, риноцитограма (мікроскопія мазка з порожнини носа) . Також під час проведення цієї процедури проводились виміри pH слизу за допомогою спеціального зонду (pH-метра) . Висновки: Назальний спрей «Спарклін» є ефективним засобом комплексної терапії медикаментозного риніту та аденоїдиту. Використання назального спрею “Спарклін” прискорює відновлення функції мукоциліарної системи слизової оболонки порожнини носа, покращує pH слизової оболонки порожнини носа та відновлює риноцитологічну картину у хворих на медикаментозний риніт та аденоїдні вегетації ІІ-ІІІ ст.
РІВЕНЬ ЦИНКУ, АКТИВНІСТЬ ЛАКТАТДЕГІДРОГЕНАЗИ ТА ЗВ’ЯЗУВАННЯ ІНСУЛІНУ ТКАНИНАМИ ХВОРИХ НА ПЛОСКОКЛІТИННИЙ РАК ГОРТАНІ
Актуальність: Плоскоклітинний рак гортані (ПКРГ) та гіпофарингеальної області є складною діагностичною та терапевтичною проблемою. Рання діагностика ПКРГ та виявлення механізмів його розвитку є важливими факторами для успішного лікування захворювання. Нещодавня COVID-19 (SARS-CoV-2) пандемія призвела до глобальної кризи охорони здоров’я та має довгострокові наслідки. Потенційно вразливими категоріями громадян були пацієнти з різними захворюваннями, в тому числі онкологічними. Мета: Визначити зміни маркерів розвитку ПКРГ: активність лактатдегідрогенази, кількість інсулінових рецепторів та зміни рівнів цинку залежно від перенесеної COVID-19 інфекції та морфологічних підтипів ПКРГ. Матеріали та методи: Досліджено зразки тканини гортані 52 пацієнтів з діагнозом плоскоклітинний рак гортані. Тканини відібрано відразу після хірургічної резекції пухлини. Готували гістологічні зрізи (товщиною 10 мкм) на мікротомі-кріостаті та фарбували N-(6-метокси-8-хінолініл)-4-метиленбензолсульфонамідом для визначення рівнів цинку, FITC-інсулін для оцінки зв’язування інсуліну та проводили каталітичну ідентифікацію лактатдегідрогеназної (ЛДГ) активності у середовищі лактату, НАД+ та нітротетразолію синього для контрастування ензиматичної реакції. Контролем слугували 25 зразків гортані пацієнтів, прооперованих прооперованих з приводу інших захворювань. Результати та обговорення: Узагальнені дані рівнів цинку у злоякісному епітелії ПКРГ та стромі пухлини не відрізняються від незлоякісного епітелію гортані та здорової сполучної тканини. Виявлено збільшення вмісту цинку та активності ЛДГ у пухлинах незроговілого ПКРГ відносно незлоякісного епітелію гортані та сполучної тканини під ним. Виявлено збільшення активності ЛДГ у стромі пухлини ПКРГ відносно здорової сполучної тканини. Виявлено зниження відношення активності ЛДГ злоякісний епітелій/строма у пацієнтів зі зроговілим та незроговілим ПКРГ. Зв’язування інсуліну тканинами злоякісного епітелію ПКРГ не відрізнялося від показників незлоякісного епітелію. Статистично достовірної різниці у зв’язуванні інсуліну тканинами строми пухлин та здоровою сполучною тканиною не виявлено. Сполучна тканина, яка оточує пухлину, мала велику кількість клітин із значною присутністю рецепторів зв’язування інсуліну. Вплив перенесеного COVID-19 та вакцинації на рівень цинку, активність ЛДГ та кількість інсулінових рецепторів у пухлинах ПКРГ не виявлено. Висновки: Показники вмісту цинку у злоякісному епітелії ПКРГ статистично не відрізняються від незлоякісного епітелію, але у сполучній тканині незроговілого ПКРГ мають тенденцію до зниження. У стромі ПКРГ активність ЛДГ значно вища порівняно з здоровою сполучною тканиною. Рівень зв’язування інсуліну незлоякісним та злоякісним епітелієм не відрізняється, а отже метаболічні шляхи, пов’язані з цим лігандом, працюють на однаковому рівні. У стромі та в тканинах навколо пухлини виявлено поодинокі або скупчення клітин, які мають значну присутність на своїй поверхні інсулін-зв’язуючих рецепторів. Захворювання та вакцинація COVID-19 не впливали на показники рівнів цинку, активності ЛДГ та зв’язування інсуліну тканинами ПКРГ.
АЛГОРИТМ ВИБОРУ АУТОЛОГІЧНОГО ХРЯЩОВОГО ТРАНСПЛАНТАТА ПРИ ВТОРИННІЙ РИНОПЛАСТИЦІ
Актуальність: Вторинна ринопластика є однією з найбільш складних та технічно вимогливих процедур у реконструктивній хірургії носа. Традиційно вибір типу аутологічного хрящового трансплантата базується на субʼєктивній оцінці анатомічних структур хірургом. Проте сучасні дослідження демонструють значні переваги використання обʼєктивних методів досліджень для планування складних реконструктивних втручань таких як методи променевих досліджень, в тому числі КТ. Тому передопераційна оцінка стану залишкової хрящової опори носа набуває актуальності в контексті планування обсягу реконструктивного втручання та вибору оптимального донорського матеріалу. Мета: Розробити обʼєктивний алгоритм вибору типу аутологічного хрящового трансплантата для вторинної ринопластики на основі даних променевих досліджень та клінічних даних. Матеріали та методи: У проспективне дослідження було включено 54 пацієнти віком від 18 до 60 років, які перенесли вторинну ринопластику з використанням аутологічних хрящових трансплантатів у період з січня 2022 по січень 2025 року. Всім пацієнтам у передопераційному періоді виконувалась мультиспіральна КТ ПНП. На основі отриманих даних КТ у поєднанні з клінічною оцінкою стану перегородки носа, верхніх латеральних хрящів носа та великих крильних хрящів і кісткової піраміди носа розраховувався розроблений нами бал хрящової опори за шкалою від 0 до 9 балів. Результати: Середній вік обстежуваних становив 37,5 років при діапазоні від 22 до 52 років, жінки становили 81,5% вибірки. Реберний хрящ був застосований у 37 пацієнтів (68,5%), септальний хрящ у 9 хворих (16,7%), а аурикулярний хрящ у 8 обстежених (14,8%). Розподіл пацієнтів за рівнем хрящової опори виявився клінічно значущим. Критична втрата опори, що відповідала балам від 0 до 2, спостерігалась у 5 пацієнтів (9,3%), що відповідало найважчим випадкам з множинними попередніми втручаннями. Помірна опора з балами від 3 до 5 діагностувалась у 37 обстежених (68,5%), а адекватна опора з балами від 6 до 9 зберігалась лише у 12 хворих (22,2%). Висновки: Бал хрящової опори носа є найбільш інформативним прогностичним фактором вибору типу хрящового трансплантата з важливістю 0,68 у моделі «дерева рішень», при цьому пацієнти з балом опори нижче 3 балів потребують обовʼязкового використання реберного хряща, в той час як при балі вище 7 можуть бути застосовані навіть фрагменти септального хряща за його наявності. Незважаючи на статистично значущу різницю у балі хрящової опори між групами, всі три типи аутологічних хрящових трансплантатів забезпечують задовільні функціональні та естетичні результати через дванадцять місяців після операції.
ЕФЕКТИВНІСТЬ НАЗАЛІЗАЦІЇ РЕШІТЧАСТОГО ЛАБІРИНТУ У ПАЦІЄНТІВ З ПОЛІПОЗНИМ РИНОСИНУСИТОМ
Хронічний риносинусит з поліпами (ХРСзП) залишається складною клінічною проблемою, що характеризується високою частотою рецидивів після стандартного хірургічного лікування. Останніми роками все більше уваги приділяється методиці назалізації решітчастого лабіринту, яка передбачає більш радикальний вплив на слизову оболонку як потенційне джерело Т2-запалення. Мета: Оцінити ефективність модифікованої назалізації решітчастого лабіринту порівняно з класичною функціональною ендоскопічною хірургією синусів (FESS) у пацієнтів з хронічним риносинуситом з поліпами (ХРСзП) з Т2-запаленням. Матеріали та методи: У дослідженні взяли участь 20 пацієнтів з ХРСзП, бронхіальною астмою та еозинофільним запаленням (100% Т2-тип). Пацієнти були розділені на дві групи по 10 осіб: група 1 – класична FESS з максимальним збереженням слизової оболонки; група 2 – модифікована назалізація решітчастого лабіринту з видаленням слизової та пластикою вільним слизовим лоскутом з дна носової порожнини. Якість життя оцінювали за опитувальником SNOT-22 та зворотньою візуальною аналоговою шкалою (ВАШ, 0–10 балів, вищі значення – кращий стан) до операції та через 3, 6 і 12 місяців після втручання. Статистичний аналіз проводили за допомогою t-критерію Стьюдента для незалежних вибірок. Результати: Групи були порівнянними за вихідними показниками (Lund-Mackay: 22 vs 20 балів; SNOT-22: 60,2 vs 62,6 балів). За ВАШ через 12 місяців середній бал у групі FESS становив 2,1 (95% ДІ 0,67-3,53), у групі назалізації – 7,1 (95% ДІ 5,67-8,53), p < 0,001. За SNOT-22 через 12 місяців: 21,4 (95% ДІ 8,52-34,28) проти 11,1 (95% ДІ -1,78-23,98), p = 0,217. Найбільша різниця спостерігалася на пізніх термінах спостереження, що свідчить про стійкіший ефект назалізації. Висновки: Модифікована назалізація решітчастого лабіринту забезпечує достовірно кращі довгострокові результати за суб’єктивними показниками якості життя порівняно з класичною FESS у пацієнтів з еозинофільним ХРСзП. Методика є перспективною для зменшення рецидивів та потреби в системних кортикостероїдах і біологічній терапії.
функціональна ендоскопічна хірургія синусів
ДИФЕРЕНЦІЮВАННЯ ЕКСПРЕСІЇ МУЦИНІВ MUC1 ТА MUC5AC У ТКАНИНІ ПІДНЕБІННИХ МИГДАЛИКІВ ПРИ ХРОНІЧНОМУ ТОНЗИЛІТІ
Мета: Вивчити особливості експресії муцинів MUC1 та MUC5AC у тканині піднебінних мигдаликів при хронічному тонзиліті та оцінити їх потенціал як біомаркерів активності захворювання. Матеріали та методи: Досліджено зразки тканини піднебінних мигдаликів, отримані під час тонзилектомії у 31 пацієнта з хронічним тонзилітом (компенсована форма – ДГ1, n=12; декомпенсована форма – ДГ2, n=19) та 29 осіб контрольних груп (КГ n=19, КГ2 n=10). Експресію муцинів визначали методом вестерн-блоттингу з денситометрією, нормалізуючи до β-актину (у.о.). Результати: Експресія гелеутворюючого муцину MUC5AC статистично значуще підвищена в обох групах порівняно з контролем (ДГ1: 6,83±2,14; ДГ2: 9,67±2,41; контроль: 2,18-2,94; p<0,001). Експресія трансмембранного муцину MUC1 мала двофазний характер: підвищення на 70-90 % у компенсованій формі та зниження на 38-42 % у декомпенсованій (p<0,001). Висновки: Підвищення експресії MUC5AC свідчить про активацію гіперсекреції слизу та порушення мукоциліарного кліренсу. Диференційовані зміни MUC1 відображають різні клінічні фенотипи захворювання. MUC5AC є перспективним біомаркером активності запального процесу при хронічному тонзиліті.
ІМУНОЛОГІЧНА ОЦІНКА ПРИ ХРОНІЧНОМУ НАЗОФАРИНГІТІ З РІЗНИМИ ВАРІАНТАМИ КОМОРБІДНОСТІ НАЗОФАРИНГЕАЛЬНОЇ ЗОНИ
Актуальність: Розуміння імунологічних особливостей при хронічному назофарингіті з чи без гіпертрофії глоткового мигдалика робить можливим призначати лікування на основі індивідуалізації згідно з конкретною патофізіологічною ситуацією і супутними станами назофарингеальної зони та імуного статусу дитини, що дозволяє досягти прецизійності фармакотерапії. Мета дослідження: Вивчити імунологічний профіль різних варіантів хронічного назофарингіту у дітей при різних асоційованих станах назо-фарингеальної зони для подальшої обґрунтованої модуляції активності носоглоткової імунної системи. Висновки: 1. Найбільші зміни як місцевого, так системного імунітету демонструють пацієнти груп ОГ I (без коморбідності) та ОГ III (ХНФ+АР). Однак такі показники системно-го імунітету у пацієнтів групи ОГ III (ХНФ +АР), як відсутність зниження Т-лімфоцити CD3+, зниження Т-лімфоцити CD8+, підвищений ІРІ, зниження Т-лімфоцити CD16+, підвищення Т-лімфоцити CD19+, зниження Т-лімфоцити CD25+, підвищення Ig М (мономерного), підвищення Ig Е вказують на імунологічний профіль алергіка. 2. Повний спектр змін усіх показників місцевого імунітету у РГС у хворих групи ОГ III (ХНФ+АР) – підвищення ІL-1β, зниження IFN-α, зниження sIgA – швидше за все, забезпечують хронізацію інфекційного запалення носоглотки у даної категорії обстежених. Представники групи ОГ II (ХНФ+ГГМ) показали високий рівень бактеріального навантаження у вигляді дисбіозу 3 ст. з лейкоцитозом сироватки крові та назального слизу на тлі системного імуні-тету в межах норми при помітному погіршені місцевого імунітету – підвищення ІL-1β, зниження sIgA у РГС. 3. Відмінності показників системного та місцевого, гуморального та клітинного імунітету на тлі кількісних та якісних змін мікробіому назо-фарингеальної зони у обстежених основних груп говорять про необ-хідність подальшого вивчення ефективності імунокорекції з диференційним підходом для кожного варіанту ХНФ.
ВИЗНАЧЕНЯ ЧИННИКІВ РОСТУ ТА ПРОЗАПАЛЬНИХ ЦИТОКІНІВ РІЗНОГО ТИПУ В ДИНАМІЦІ СПОСТЕРЕЖЕНЬ ПРИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНІЙ ТРАВМІ КЛУБОВОЇ КІСТКИ КРОЛІВ З ЗАСТОСУВАННЯМ БІОКОМПОЗИТУ «СИНТЕКІСТКА»
В останні десятиліття багато уваги приділяється застосуванню експериментальних моделей різних патологічних процесів для визначення основних механізмів їх патогенезу і вивчення дії нових фармакотерапевтичних засобів. До достатньо складних моделей відносяться моделі травматичних уражень кісткового апарату і особливо ті з них, що супроводжуються суттєвою реакцією нервової тканини її структур, наприклад, черепно-мозкові травми (ЧМТ). Нами було створено модель травми клубової кістки кроля без ураження кісткових мозкових структур і проведена експериментальна терапія локально ураженої ділянки із застосуванням біокомпозиту «Синтекістка» з динамічним морфологічним контролем стану травми протягом до 12 міс. спостережень, а також встановлено вплив хірургічного лікування із застосуванням гідроапатитного біокомпозиту. Мета: Визначити кількісні показники чинників росту та прозапальних цитокінів в сироватці крові дослідних кролів для обґрунтування патофізіологічних основ ефективної експериментальної терапії травми кістки та механізмів її репарації. Матеріал та методи: Дослідження прозапальних цитокінів за кількісним їх вмістом в сироватці крові кролів в точках досліджень: «0» – вихідний рівень до початку експерименту; «1» – через 1 міс. після нанесення травми без застосування біокомпозиту; «2» – через 1 міс. після травми із застосуванням біокомпозиту; «3» – через півроку без застосування біокомпозиту; «4» – через півроку із застосуванням біокомпозиту. Моделювання травматичного пошкодження кістки клубової у кролів, а також схеми лікування після травми проводилось, як було описано в наших попередніх дослідженнях. Досліджувались фактори росту і прозапальні цитокіни у вказані строки забору. Кров отримували з вени вуха у фіксований час. Досліджувався вміст у сироватці трансформуючого фактору росту (TGF-1β),фактору росту фібробластів, інтерлейкінів-6 та 1β, імуноглобуліну класу G. Дослідження проведено на двох групах кролів по 7 особин в кожній. У тварин забирали кров з вушної вени до моделювання травми клубової кістки. Отримували сироватку і витримували її в холодильнику при -200С не більше, ніж 3 міс. Моделювання травми проводили згідно рекомендацій А.Д. Бондарчук та співавторів та Kishchuk та співавторів. В контрольній групі лікування проводилось за допомогою фіксації частин кістки металевою пластиною з наступною фіксацією кінцівки. Хірургічне лікування із застосуванням БКС «Синтекістка» проводилось згідно раніше розроблених рекомендацій. Всі досліджувані чинники імунітету визначались імуноферментним методом з використанням аналізатора StatFax 2100 (CША) і наборів реактивів фірм Хема (Україна), Elabscience (США), Euroimmun (Бельгія). Притримувались рекомендацій статистичних програм Біостат-6 та Win-Pepi. Результати та їх обговорення: Аналізуючи отримані результати експериментальних досліджень та факти, зазначені в літературних джерелах з проблеми застосування біокомпозитних матеріалів з умовним позначенням «Синтекістка» для репарації кісток при травмах різної локалізації, можна зробити такі узагальнення: - застосування біокомпозитних матеріалів на гідроапатитній основі в хірургічному лікуванні травм кісток є більш патогенетично обґрунтованим методом, ніж металевий остеосинтез; - застосування біокомпозиту супроводжується системними змінамицитокінового профілю, зокрема, TGF-1β, фактору росту фібробластів, IL-6, інтерлейкіну-1β і наближення цих показників до рівня норми, що відмічалось в групі кролів із застосуванням біокомпозиту у кінці терміну спостережень, вказує на патогенетичність застосованого підходу до лікування травм кісток; - доцільним вважається подальше вивчення стану як системного, так і, особливо, місцевого (в рані) імунітету перед проведенням лікувального процесу із застосуванням біокомпозитних матеріалів «Синтекістка». Висновок: Зважаючи на особливості природньої репарації пошкодженої кісткової тканини, застосування біокомпозиту «Синтекістка» є перспективним методом для забезпечення повноцінної регенерації при травмах кісток.